Mrs. Kennedy...
De ba meg komme. Jeg kondolerer.
Har De lest hva de har skrevet?
- Krock og Merriman og de andre? - Ja, det har jeg.
Merriman er en bitter mann. Det har gått en uke, -
- og de behandler ham som en støvete antikvitet alt.
- Det er ikke sånn han skal huskes. - Hvordan vil De at han skal huskes?
De forstår at jeg vil redigere denne samtalen-
- i tilfelle jeg ikke sier akkurat det jeg mener.
Unnskyld, men det tror jeg er temmelig lite sannsynlig.
Akkurat, ja.
Så dette blir Deres egen versjon av det som skjedde.
Akkurat. Kom inn.
Jeg trodde det var et smell fra eksosrøret.
Jeg holdt på å ikke bli med.
Tenk om jeg hadde vært her, eller på ridetur i Virginia.
Gudskjelov var jeg sammen med ham.
Hvorfor gudskjelov?
Vet De hva jeg mener om historie?
- Om historie? - Jeg har lest mer enn folk tror.
Det er så jeg spør meg selv-
- om det at noe er nedskrevet gjør det mer sant?
- Det er alt vi har. - Hadde.
Nå har vi fjernsyn, så folk kan se alt med egne øyne.
Omvisningen i Det hvite Hus som De gjorde for CBS...
Jeg har alltid gått ut fra at De hadde... en hensikt med den?
Etter motebladene. De vant til og med en Emmy.
Jeg laget det programmet for det amerikanske folket.
Det var mitt første innsyn i Det hvite Hus.
Jeg syns De var fremragende.
- Takk. - De kunne gjort tv-karriere.
Hva?
- Unnskyld? - Hva sa De?
Jeg sa De kunne gjort tv-karriere.
- Gir De meg karriereråd? - Jeg...
Nei.
Men hele USA vil sikkert vite hva De har tenkt å gjøre nå.
Iallfall ikke fjernsyn.
Velkommen til Det hvite Hus.
Velkommen til Det hvite Hus, som vi er stolte av å kalle vårt hjem.
Hva med "folkets hus"? Gjør det mer personlig.
Velkommen til folkets hus, som vi er stolte av å kalle vårt hjem.
Var det bedre?
- Når kommer Jack? - De vil høre det fra Dem.
De tror jeg er et fjols. Et år i embetet, strør ut penger.
Derfor skal De vise dem hva De har utrettet.
Presidenten er i Monroe-kontoret til slutt. De klarer det fint.
- Hold deg i nærheten. - Selvfølgelig. De ser nydelig ut.
Gå.
Hallo. Unnskyld meg.
Dette er Det hvite Hus sett fra sydplenen.
I den neste timen byr mrs. John F. Kennedy Dem inn-
- for å se den restaureringen hun står bak.
Mrs. John F. Kennedy er den tredje yngste av de 29 hustruer-
-som har bodd i Det hvite Hus.
Mrs. Kennedy, takk for at vi får besøke Deres offisielle bolig.
Dette må være det værelset der De har arbeidet med restaureringen.
Ja, det er loft og kjeller i ett.
Siden vi begynte har vi mottatt hundrevis av brev hver dag.
Her gjennomgår vi alle funn og ser om budsjettet kan romme dem.
Alle førstedamer og regjeringer siden president Madison-
- har gjort endringer i Det hvite Hus.
Før vi ser på Deres endringer...
Hva er Deres plan?
Jeg har ingen plan, for jeg mener at huset alltid vil og skal vokse.
Da vi kom var det synd å se så få minner fra fortiden.
Det var nesten ingenting fra før 1902.
Hvis nå De og Deres komité skulle anskaffe noe som er her...
...hva skjer når neste førstedame flytter inn?
Hvis de ikke vil ha det...
Før i tiden kunne de selge det eller kaste det ut.
Og snakket om å ødsle skattebetalernes penger?
Jeg selv samlet inn privat alt det ombyggingen kostet.
Jeg elsket det huset og ville dele det med det amerikanske folket-
- for å gi folk en fornemmelse av Amerikas storhet.
Gjenstander og kunst er mye mer varige enn mennesker.
De representerer viktige tanker. Historie, identitet... skjønnhet.
Jeg er sikker på at leserne vil vite-
- hvordan det er å være medlem av Deres familie.
Tenk Dem en liten gutt omgitt av alt dette her.
Storebror dør i kamp. Han kjemper i samme krig og vender hjem som helt.
Folk ser den lille gutten, født med en sølvskje i munnen.
Villig til å ofre alt for sine idealer, for å tjene sitt land.
Nå høres de ut som kongelige.
Å være kongelig krever tradisjoner.
Og tradisjoner krever tid.
Det må jo begynne et sted... ikke sant?
Det må være en første dag.
Her er østsalen, som står som amerikanerne har kjent den i 60 år.
Her har De tydeligvis ikke sett grunn til å endre særlig mye.
Nei, det er så vakkert her. Jeg hater å måtte endre ting.
Så når man finner en sal som denne, er det vidunderlig...
Flygelet minner om at det er her Det hvite Hus hører konserter.
Det stemmer. Flygelet med ørner er tegnet av Franklin Roosevelt.
Det var her Pablo Casals spilte for oss, -
- og hvor de oppførte Shakespeare på en transportabel scene.
Mrs. Kennedy, regjeringen har utvist stor velvilje mot-
- kunstnere, musikere, forfattere og diktere.
Er det fordi De og Deres mann føler det er riktig, -
- eller har regjeringsmakten et forhold til kunsten?
Det er et komplekst spørsmål. Jeg vet ikke.
Jeg syns at alt i Det hvite Hus skal være det beste.
Hvis man kan hjelpe et firma i USA, gjør jeg helst det.
Og hvis ikke, skal det være det beste.
Får De støtte i troen?
Trosspørsmål drøfter jeg bare med en prest.
- De er vel ikke presteviet? - Nei.
Jeg vil bare finne sannheten.
Jeg har vent meg til skillet mellom det folk tror-
-og det jeg vet er sant.
Da nøyer jeg meg med en troverdig historie.
Sånn skal det lyde.
Jeg var journalist selv engang. Jeg vet hva De ser etter.
- Hva for noe? - En skildring minutt for minutt.
Var det ikke det De kom for?
De vil jeg skal beskrive lyden av kulen da den...
...traff min manns hode.
Det er meg en stor glede-
- å være her i den storslagne staten Texas, -
-å være sammen med dere, -
- og oppleve den edle spanske tradisjonen-
- som har gjort så mye for Dallas.
Denne tradisjonen oppsto hundre år-
- før en grunnla kolonien Massachusetts, -
-min manns hjemstat.
Alt dette er en tradisjon-
- som stadig lever og ånder og står sterkt.
Hører jeg fuglesang?
- Ikke akkurat fugl. - Det må være havet.
- Er du klar? - Selvfølgelig.
Jeg elsker folkemengder.
- Du husker mrs. Connelly. - Velkommen til Dallas, kjære.
Takk.
For en flott velkomst!
Mr. president! Hva mener De om Rockefeller kontra Goldwater?
Det var en stor bilkortesje fra flyplassen.
Varmt, vilt. Som i Mexico eller Wien.
Solen stekte ned i ansiktene våre. Jeg kunne ikke ta på solbriller.
Jacks hånd var utstrakt, og jeg ser et stykke...
...av hodet hans falle av.
Det var kjøttfarget, ikke hvitt.
Han faller sammen i fanget mitt. Blod og hjernemasse i fanget mitt.
Jeg sier: "Jack, kan du høre meg?"
"Jeg elsker deg, Jack."
Og hodet hans var så vakkert.
Og munnen hans var vakker.
Øynene hans var åpne.
Jeg prøvde å holde... issen hans på plass.
Holde alt inne.
Han hadde et skjønt ansiktsutrykk.
Som rett før de stilte ham et spørsmål, rett før han svarte.
Han så forundret ut.
Jeg visste at han var død.
Mrs. Kennedy...
Tro ikke et sekund at jeg lar Dem utgi det.
- Forstår De? - Ja, selvfølgelig.
Hvordan hørtes kulen ut?
Mrs. Kennedy? Alt i orden? Det er Larry.
- Jeg er klar om et øyeblikk. - Ta all den tiden De trenger.
Venter de?
Jeg sverger høytidelig...
...at jeg samvittighetsfullt vil utøve...
...embetet som president for De Forente Stater...
...og etter beste evne...
...vil bevare, beskytte og forsvare...
...De Forente Staters forfatning...
...så sant Gud hjelpe meg.
Mr. president.
Start motorene og få kjølt ned flyet, takk.
Kan De si meg hvilken størrelse kulen hadde?
Jeg tror ikke det var en 38.
Hva heter det kaliberet? Den virket større.
Som det soldater bruker, eller kanskje en kule til jakt.
- De behøver ikke... - Vi vet det ikke ennå.
- Vi må ha de irske kadettene. - Unnskyld?
Til begravelsen. Jack elsket dem.
- Han så dem i Dublin. - Det sørger vi for.
Og sekkepipeorkesteret fra Skottland. Hva var det de het igjen?
- The Black Watch. - Riktig. The Black Watch Pipers.
De og presidenten går ut bakre flydør. President Johnson.
- Hvorfor bakerst? - På grunn av pressen.
Skal jeg gjemme meg? Nå?
Det ville da fryde alle de som kaller seg John Birch Society.
Nei. Jeg vil ikke snike meg ut bakdøren.
Jeg går ut som vanlig. Det skal vi alle.
Når vi lander, kjører vi rett til sykehuset og obduksjonen.
Obduksjon? Er det virkelig nødvendig?
- Det er dessverre påkrevet. - Av hvem?
Loven, mrs. Kennedy.
Og nøyaktig hva er det de skal?
- Jeg forstår visst ikke... - Hva innebærer obduksjonen?
Jeg vil vite det i detalj. Jeg er hans kone...
...eller hva jeg er nå.
Jeg vil vite det i detalj. Skjærer de ham opp?
Kjære venn, skal jeg få noen til-
- å hjelpe Dem å få på et nytt antrekk før vi lander?
Alle kameraene. Alle vil følge med.
Overalt hang det plakater der det ble satt en pris på Jacks hode.
Med Jacks ansikt på plakatene.
De skal se hva de har gjort.
- Jackie. - Bobby.
Mr. Kennedy? En bil står klar til å kjøre Dem begge til Bethesda.
Mrs. Kennedy og jeg vil kjøre med kisten i sykebilen.
Valenti vil vite hvordan vi håndterer utstigningen.
Johnson vil snakke til pressen.
Han kan gjøre hva han vil. Jeg kjører nå.
Kisten blir lukket, hva? I begravelsen?
- Det bestemmer vi senere. - Jeg vil helst ha den lukket.
Det er kanskje ikke mulig for et statsoverhode.
Det var blod overalt.
Det var så mange biter.
Jeg prøvde å holde hodet hans sammen.
Kjør sakte.
Presidenten lå livløs i bilen. Mrs. Kennedy lente seg inn over ham.
Jackie? Jackie.
Kom.
Sørg for at de får ham til å se ut som seg selv.
Ja.
- Hvor er barna? - Sammen med Maud.
- De er i huset i Georgetown. - Jeg vil heller ha dem hjem.
De skal følge faste rutiner.
- Det sørger jeg for. - Hva vet de?
...som ikke er til å bære. For meg er det en dyp...
De må hvile.
- Er det noe vann her? - Takk.
At det skulle være en tåpelig liten kommunist...
Å bli drept for borgerrettigheter, det hadde betydd noe.
Jack advarte meg om at vi var i gal manns land, -
- men jeg syntes det gikk bra både i Fort Worth og i Houston.
De har problemer fra Adlais tid. Jack fikk de folkene med seg.
Ja.
De ga meg gule roser. Jeg fikk gule roser alle steder.
- Og så i Dallas. - Ja. Vi slår av dette her.
De vil ha offentlig sørging. De spør om begravelsen alt.
Kjære? Kom.
President Johnson møtte utenriksminister Rusk.
Kort etter holdt de et hastemøte med forsvarsminister McNamara.
Selv i sorgens stund-
- tillater den kalde krigen ikke noen stans i forsvarspolitikken.
McNamara vil uten tvil beholde sin post under Johnson.
Lyndons folk påstår at jeg ba ham avlegge embetseden i Dallas.
Svinet kunne ikke vente, og nå klandrer de meg.
Unnskyld meg... Vet De hvem James Garfield var?
Nei.
Vet De hvem William McKinley var, hva han gjorde?
Begge var amerikanske presidenter, som ble drept i embetet.
Og hva med Abraham Lincoln? Vet De hva han utrettet?
Han vant borgerkrigen og avskaffet slaveriet.
Riktig. Takk.
Bobby, si til Ben at jeg vil ha bøker om Lincolns begravelse.
De må dele noe personlig med folk.
Og hvis jeg ikke gjør det, tolker de tausheten min som de vil?
"Hun rynker brynene, leppene hennes er stramme."
"Hun holder tilbake tårene, men kan ikke skjule sitt sinne."
De fleste journalister vil bli berømte.
- De også? - Nei, jeg klarer meg bra, takk.
Forbered Dem. Denne artikkelen vil gi Dem stor oppmerksomhet.
- Har De et godt råd til meg? - Ja.
Ikke gift Dem med presidenten.
- Er De redd jeg skal gråte igjen? - Nei, De vil nok heller skrike.
- Skrike hva? - "Min mann var en stor mann!"
Lincolns begravelseskortesje kjørte fra Det hvite Hus-
- og fortsatte langs Pennsylvania Avenue til Capitol.
Så dagen etter tilbake til Det hvite Hus-
- og de gikk hele veien til St. Matthews i et langt opptog.
Det var en solfylt vårdag. Det ble bare delt ut 600 billetter, -
- men mange tusen mennesker fulgte med fra gaten og fra takene.
Borgere, senatorer, kongressmenn, diplomater, offiserer i full mundur.
Lincolns hest 'Old Bob' bar et svart dekken kantet med hvite kvaster.
Iført hette og med tom sal ble den leid-
- av pastor Henry Brown, først i det milelange opptoget.
Jeg kjenner at Jack ville blitt sint for det.
"Nå søler du bort penger på tåpelige filleting igjen."
Han betalte dyrt for stemmer, men ikke på et fint maleri.
Nå slipper vi å bekymre oss for det mer.
Dette må gjøres riktig, Bill.
Det må være vakkert.
Har du sagt til dem at vi skal ha en hestevogn?
Vi skal gå i Jacks gravfølge. Alle som en.
Vi skal ha et stort, fint opptog som folk vil huske.
Mrs. Kennedy, De behøver ikke å gjøre dette.
- Gjøre hva? - De tillater neppe et opptog.
Verden har blitt gal. Ta barna og reis langt vekk.
Forskans Dem i Boston og ikke se Dem tilbake.
Mrs. Kennedy?
- Er barna våkne? - De leker på Carolines rom.
- Hvordan gjør jeg dette? - Å, vennen...
Det er det samme hva du sier.
Bare klem dem og si at det skal gå bra.
Mor, hvorfor går du i en sånn rar kjole?
Fordi det har skjedd noe veldig trist.
Man tar på en sånn kjole når det har skjedd noe trist.
Mor, hvor er far?
- Far kommer ikke hjem. - Hvorfor ikke?
Far måtte dra til lillebror Patrick oppe i himmelen.
- Hvorfor? - Fordi jeg er her hos dere.
Vi vil da ikke at Patrick er helt alene, vel?
Men hva med oss?
Caroline... nå må du være stor pike.
Du kan være tapper, som en soldat, hva?
En veldig slem mann tok fra oss far. Han kom hjem hvis han kunne.
Men det kan han ikke. Han må dra opp i himmelen.
Kan jeg si ha det?
Ja, selvfølgelig, skatt.
"Vend øret til mitt rop om nåde."
Hvis du, Herre, gjemmer på synd, hvem kan da bli stående, Herre?
Men hos deg er tilgivelse, så vi skal frykte deg.
Jeg setter mitt håp til Herren, jeg lengter, -
-jeg venter på hans ord.
"Min sjel venter på Herren mer enn vekterne på morgenen."
Det var en vakker messe. Unnskyld meg.
Mor. Jackie.
Har du begynt på gjestelisten til begravelsen?
Du må stryke noen.
Vi har ikke plass til så mange i Brookline.
Mr. Kennedy, vi må snakke om begravelsen.
Alle vil oppfylle ønskene hennes, men vi vet ikke mye om Oswald.
- Han kan ha medsammensvorne. - Jeg snakker med henne.
- Men hun bestemmer. - Og så presidentens kontor.
Hva skal jeg gjøre først? Planlegge begravelsen eller pakke møblene?
Det er et ømtålig emne. Det ville vært vanvittig med et opptog.
- Brookline? - Familiens gravsted.
Jeg bare antok at Jack skulle begraves hos familien.
Jeg tør ikke la min president gå i gravfølget.
- Deres president? - Min president.
Uansett skal broren min bli båret i en kiste.
Jeg beklager.
Dra til helvete, Jack.
Harriman eier minst fire eiendommer i Georgetown.
Han stiller sikkert en av dem til rådighet.
Jeg skal se på det. De forventer da ikke at alt blir ordnet med en gang?
Nei, selvfølgelig ikke. Ikke vær dum.
Lincolns enke døde i fattigdom.
Hun flyttet hjem til Illinois. Hun måtte selge alle møblene.
Sånn gikk det med van Buren og Tyler også.
Hun auksjonerte dem bort et om gangen-
-bare for å ha tak over hodet.
- Det vil ikke skje med Dem. - Og samlerne vi kjøpte dem av.
Bill og jeg måtte prute om hver eneste sofa og stol.
Hvis jeg selger møblene, kan det betale John og Carolines utdannelse.
Denne trappen fører opp til overetasjen, -
- som jeg vet er presidentens og familiens privatbolig.
Der oppe har det visst aldri vært tv-kameraer.
- For der bor De. - Det stemmer.
Her ser man hva Det hvite Hus gjorde med Lincoln.
Her ser en endringene.
1861: den sterke mannen med buede bryn.
1865: en uke før han ble myrdet.
Oppholder De Dem ofte i Lincoln-værelset?
Vi bodde her da vi kom til Det hvite Hus.
- Våre rom ble malt da. - Det er vakkert.
- Var det Lincolns soveværelse? - Nei, Lincolns kabinettrom.
Er alle møblene fra Lincolns tid?
Ja, det er de. Det mest kjente møbelet er Lincolns seng.
Mrs. Lincoln kjøpte den sengen, og kommoden, stolene og bordet.
Hun kjøpte mange møbler til huset.
Det ergret ektemannen. Han syntes hun brukte for mye penger.
På bordet ligger Gettysburgtalen.
Det er antakeligvis værelsets største skatt.
Sofaen og de to stolene-
- ble solgt på mrs. Lincolns auksjon, som jeg nevnte.
De havnet i England, men etterkommerne av kjøperen...
- Bobby? - Der kommer Oswald igjen.
Jeg vet ikke hva det er som skjer.
Jeg vil ikke såre din mor.
Men Brookline er ikke et sted man kan begrave en president.
Jeg håper noen vil melde seg og tilby meg juridisk hjelp.
Skjøt De presidenten?
Nei, det er jeg ikke siktet for. Det har ingen sagt til meg.
Jeg hørte det først fra journalistene.
Velkommen til Arlington, mrs. Kennedy.
Den tredje muligheten er der borte nederst i bakken.
- Det ligger for lavt. - Hva syns du, Ken?
Jeg likte Dewey Circle, bare uten alle bladene.
Problemet er ikke bare bladene, men adkomstveien.
- Det kommer 10000 mennesker. - Ja, nettopp.
Jackie?
Jackie!
Hvor skal vi?
Han skal ikke ligge hvor som helst. Han fortjener bedre.
Jeg skjønner.
- Går det bra? - Skoene sitter fast i gjørmen.
Kanskje du burde snakke med en prest.
Kanskje.
- Jeg vil snakke med pressen. - Nei.
Nei, la Dave ta seg av det.
McNamara sa at han ville kjøpe huset i Georgetown til oss.
Jeg har ingen ting. Jeg har ikke noen ting. Jeg har ikke noe hjem.
- Hva med huset her? - Dette? Det er så kaldt.
De kunne tenne i peisen og invitere gjester.
Festene De holdt i Det hvite Hus var makeløse.
Private konserter med kunstnere, venner som drikker champagne...
- Foreslår De jeg holder fest? - Nei, selvsagt ikke nå.
Jeg mener bare at De...
...at De før har blåst liv i et kaldt hus.
Det var ikke mitt hus. Og det er ikke dette huset heller.
Det er aldri noe som er mitt. Ikke noe jeg kan beholde.
Det må ha vært svært vanskelig å forlate det huset.
Førstedamen må alltid være klar til å pakke koffertene.
Det er uunngåelig.
Vi har funnet sengeplasser til nesten hele familien.
Truman får bo på Blair House.
Han manglet sjåfør, men Ike tilbød ham sin.
Vi arrangerer rom og frokost.
Lyndon vil bare innta kontoret og holde tale for kongressen.
Jeg holder ham ute så lenge jeg kan. Men det skjer jo før eller siden.
De er bekymret for opptoget. De ser det som en sikkerhetsrisiko.
Jackie. De ser det som en sikkerhetsrisiko.
Alle er redde.
Utenlandske statsoverhoder blir advart mot å delta.
Det er åtte kvartaler til St. Matthews.
Det er en lang tur gjennom menneskemengden.
Så mange tak og vinduer.
Bobby, det er vår siste sjanse. Vi må gi ham et gravfølge.
Hvordan ville du skrevet det?
"Hun tenner enda en sigarett og forklarer gjennom dempet hulking-"
- at Jack ikke var perfekt, men han var perfekt for landet.
"Jeg spør om hans svakheter, og hun forklarer..."
Perfekte mennesker endrer seg ikke. Jack ble stadig bedre. Sterkere.
Noen ganger gikk han alene ut i ørkenen-
- bare for å la seg friste av djevelen.
Han kom alltid hjem til oss, hans elskede familie.
Og jeg røyker ikke.
Jeg burde ikke si slikt.
Det er da derfor vi sitter her. For å snakke om det som skjedde.
- Som et skriftemål? - Bare hvis det er noe De angrer.
Alle kjenner min historie.
Gud er ikke interessert i historier.
Han er interessert i sannheten.
Jeg kom for å få medfølelse.
Selvsagt.
- Hører De på meg, fader? - Jeg hører.
Det tror da det.
Jeg syns Gud er grusom.
Nå havner De i uføre.
Gud er kjærlighet.
Og Gud er overalt.
Var Han også i den kulen som drepte Jack?
- Javisst. - Er Han inni meg nå?
Ja, selvfølgelig.
For en pussig lek, å gjemme seg sånn.
At vi ikke forstår ham er slett ikke morsomt.
Hvis det fins en Himmel, er Deres Gud der med alle sine tomme løfter.
Hva er det for en gud som tar en far fra sine to små barn?
- Herren ofret sin eneste sønn. - Og mine to små barn.
Arabella i livmoren. Og Patrick, 39 timer her på jord.
Akkurat lenge nok til at man forelsket seg i ham.
Hva har jeg gjort for å fortjene det?
Ikke noe.
Jack og jeg sov nesten aldri sammen.
Ikke engang den siste natten i Fort Worth.
Deres mann elsket Dem.
Ekteskapseden inneholdt visst mer enn det.
Ikke se sånn på meg. Jeg var Amerikas førstedame.
Mange kvinner har det mye verre.
Det fins to slags kvinner. De som ønsker makt i verden.
Og de som ønsker makt i sengen.
Men hva har jeg igjen nå?
Når menn ser på meg nå, hva føler de da?
Bedrøvelse. Medfølelse.
Begjær, kanskje. De er fortsatt en ung kvinne, mrs. Kennedy.
Før i tiden fikk jeg dem til å smile.
Ingen forstår hvor vondt han hadde, og hvor trofast han var.
Noen av vennene hans var så simple.
Jack selv var ikke det, men han kunne la seg rive med.
Han var flott far.
Jeg ser ham for meg i gyngestolen med Caroline og John for sine føtter.
Hvordan kan jeg hate ham?
- Finn trøst i de minnene. - Jeg kan ikke.
De er blandet med alle de andre.
Har du den nyeste listen fra utenriksministeriet?
Statsoverhodene som kommer i begravelsen?
Ja, jeg har den her.
General de Gaulle, prins Philip, selv Sovjets utenriksminister.
- Flere enn ventet? - Ja. Det er en lang liste.
Bra.
- Leser du den opp for meg? - Ja.
Fra FN kommer UNDP-direktør Paul Hoffmann, -
- David B. Vaughn...
Kongen av Belgia.
Fra Danmark kommer kronprinsen. Bulgarias viseutenriksminister.
Fra Canada er det statsminister Lester B. Pearson.
Jeg syns du bare skal prøve uten.
Vi har vært sammen lenge, ikke sant, Nancy?
Ja.
Engang var jeg redd du ville bli misunnelig på meg.
- Nei da. - Du har aldri virket sånn heller.
Men jeg var urolig. Etter at jeg giftet meg med Jack, -
-etter at han vant presidentvalget.
Nå virker det absurd at noen skulle misunne meg.
Jeg har begravet to barn. Nå skal jeg begrave min mann.
Jeg var faktisk misunnelig...
...på den kjolen du gikk med i Wien.
Det er vanskelig å se det akkurat nå, men du har hele livet foran deg.
- Det er en skrekkelig ting å si. - Det har du.
- For en skrekkelig ting å si. - Men det har du!
Jeg er lei for det.
- Hva vil du gjøre nå? - Jeg blir hos deg.
- Du drar ikke noe annet sted? - Jeg har ingen steder å dra.
- Barne er heldige som har deg. - Nei, de er ikke det spor heldige.
Jeg er redd, Nancy.
Jeg vet det.
På Capitol vil presidenten ligge på lit de parade, -
- når kisten er flyttet fra Det hvite Hus. Tre korte taler...
Hun kommer ned snart. Om et øyeblikk.
...over til Dallas i Texas og Tom Pettit.
Der kommer Lee Oswald.
Han ble skutt. Han ble skutt. Lee Oswald har blitt skutt.
En mann med en pistol...
- Er du klar til å gå nå? - Ja.
- Se på meg. - Mor, har jeg fødselsdag?
- Ikke ennå. - Hvorfor har jeg finklær da?
Spesialagent Hill. Når mrs. Kennedy er klar.
Clint.
Vi er straks ferdige.
Det er så rart. Jeg husker omtrent ingenting etter...
Men jeg leste i avisen hva du gjorde. Jeg vil takke deg.
Vi må involvere oss med en gang.
Det får oss til å se ut som noen jævla barbarer.
Mrs. Kennedy er på vei ned sammen med barna.
Slå av fjernsynet.
Ingen sier et ord om dette. Forstått?
Jeg sier det til Jackie når tiden er inne. Sett dere.
- Hva for noe? - Sett Dem.
Kom nå, skatt.
Hva husker du? Fortell meg alt.
Mrs. Kennedy...
Jeg var ti meter bak Dem da jeg hørte det første skuddet.
Da jeg så bort på presidentbilen...
- Mrs. Kennedy... - Fortsett.
Jeg måtte komme imellom og dekke Dem og presidenten mot skytteren.
Hvem var det?
- Var det denne Oswald? - De tror det.
Jeg må snakke med ham.
Jeg vet ikke om det går, mrs. Kennedy.
Barna er klare. Skal jeg få dem ned så de kan kjøre med Maud?
- Jeg vil de skal være med meg. - Pressen står der ute.
Faren deres forlater huset for siste gang. De skal si farvel til ham.
Men de bildene vil bli vist over hele verden.
De bildene skal vise sannheten.
De to ulykkelige farløse barna er en del av sannheten.
Si jeg er klar til å gå. Sammen med Caroline og John.
- Ja, mrs. Kennedy. - Nancy.
Jeg er ikke førstedame lenger.
- Bare kall meg Jackie. - Det skal jeg.
Caroline, er du klar, skatt? Min tapre pike.
John, John, John. La meg ta ham.
Jeg verner privatlivet mitt. Det har jeg alltid gjort.
Men i dagene rett etterpå forandret det seg...
Før begravelsen, da kisten ble flyttet til Capitol, -
- ble barna Deres vist frem for hele verden.
- Sier De at jeg utnyttet dem? - Selvfølgelig ikke.
Presenter...
...gevær!
Jeg bare lurte på om De vurderte å skjerme dem bedre for det.
- Det hadde nok folk flest gjort. - Vi er ikke folk flest.
Folk flest må ikke ta slike avgjørelser-
- få timer etter at de så mannen sin bli myrdet.
Lyndon... For en forferdelig måte å bli president på.
- Sier De at det var en feil? - Nei. Det var det ikke.
Hvordan våger du...? De drepte ham i fengslet.
De folkene får has på alle. Våger du å fortie det for meg?
Jeg tok barna med ut inngangsdøren! Det er jo det rene vanvidd.
Du og din bror og alle hemmelighetene deres.
Jeg har bare Caroline og John nå. Du fikk meg til å sette dem i fare.
- Jeg ville aldri satt dere i fare. - Det kan du ikke vite.
Dere tror dere kan styre alt. At hele verden er deres marionetter.
Dere er latterlige. Og jeg lot meg selv tro på det.
Hvem var det opptoget for? For Jack?
En siste valgkampinnsats på vei til graven?
Lyndons folk har rett. Det er ikke verd å risikere livet for.
Si at vi avlyser det. Vi kjører i bilkortesje til kirken.
Og så begraver vi ham.
Jeg bryr meg ikke lenger.
- Jeg ville aldri satt dere i fare. - Du tror jeg er en tomhjernet gås.
- Du beskytter meg ikke mer. - Jeg ville aldri satt dere i fare.
Du vet ingenting.
Jeg ligger våken om natten, og min eneste tanke er:
"Jeg skulle blitt ekspeditør eller stenograf."
Jeg skulle giftet meg med en alminnelig, doven, stygg mann.
La meg fortelle Dem en liknelse.
Jesus...
...gikk engang forbi en blind tigger på veien.
Og disiplene spurte: "Hvem har syndet?"
"Denne mann eller hans foreldre, siden han er født blind?"
Og Jesus svarte: "Hverken han eller hans foreldre har syndet."
"Han ble født blind, så Guds gjerninger kunne åpenbares i ham."
Og så la han jord på tiggerens øyne-
- og ba ham vaske seg i Siloa-dammen.
Det gjorde mannen, og han kom tilbake seende.
Akkurat nå er De blind. Ikke fordi De har syndet, men fordi De er utvalgt.
Så Guds gjerninger kan åpenbares i Dem.
- Det er perfekt. - Det ble lagt mens De var vekk.
En overraskelse til Dem og presidenten.
Det endrer hele rommet.
- Hva med The Treaty Room? - Jegergrønt.
Akkurat som De så det for Dem.
Jeg skulle ønske Jack... Hvem vet om han hadde blitt glad?
Jeg mistet helt oversikten underveis.
Hva var virkelig? Hva var opptreden?
- Han var jo president. - Du hadde rett tidligere.
Jeg vil ikke gå i opptog i morgen.
Ingen skal settes i fare for min forfengelighets skyld.
Jeg var og er bekymret for Dem. Men jeg syns ikke det er forfengelig.
Jack kalte det forfengelighet.
Da han så hvor mye vi brukte, sa han:
"Ditt lille forfengelighetsprosjekt vil ruinere landets regjering."
Folk trenger historie. De finner styrke i den.
De bør vite at det bodde virkelige mennesker her.
Ikke spøkelser og eventyrfigurer.
Mennesker som møtte motgang og overvant den.
Deres arbeid i dette huset har betydning.
Det er pent sagt av deg. Selv jeg begynner å miste ham.
Snart er han bare enda et maleri på disse veggene.
Du er jo en ekte cowboy.
Jeg snakket med Johnson.
Programmet for i morgen er ordnet nå.
Alle kjører bil. Det blir ikke noe gravfølge.
Jeg beklager, Bobby.
- Tror du Lincolns enke visste det? - Hva da?
At vi ville bygge et monument til ektemannens ære.
- Hvorfor er rommet så fredfullt? - Fredfullt? Jeg vet ikke det.
Hver gang jeg går forbi rommet, husker jeg den 1. januar 1863,-
- da en vanlig mann underskrev på å frigi fire millioner slaver.
Jeg tenker ikke på det som fredfullt.
Heller som kjernen i vår kulturarv.
Det er bare synd at den arven ble aldeles bortkastet.
Bobby.
- Hva? - Pass munnen, Bobby.
Hva har vi utrettet? Hva?
Vi er bare de fine menneskene. Er det ikke det vi er?
For hva har vi virkelig utrettet?
Kanskje Jack vil bli husket for at han håndterte Cubakrisen.
Kanskje for å ha skapt en krise han så måtte løse.
Vi kunne utrettet så mye.
Borgerrettigheter, romprogrammet...
Nå blir Vietnam Johnsons ansvar.
Vi stablet alle klossene. Han får velte alt.
Jeg skulle ikke ha presset ham så hardt med Castro.
Du kan ikke sette det opp sånn.
Hva feiler det deg?
Hva som feiler meg?
Historien er nådeløs.
Det er ikke tid.
Vi gjør oss til latter. Se på deg selv.
Unnskyld.
- Hva syns De om Deres nye kontor? - Mrs. Kennedy. Kom inn.
- Jeg gjør bare jobben min. - Selvsagt.
Jeg husker da vi vant valget. Det var så overveldende.
Vi skal nok klare oss. Alles tanker går til Dem nå.
Det er pent av Dem å si. Jeg kom for å snakke om i morgen.
Jeg ble informert om Deres ønske om en enklere seremoni.
- Jeg har ombestemt meg. - Hva for noe?
Det blir opptog. Og jeg vil gå til katedralen sammen med kisten.
Selv om vi rakk å arrangere det, er etterretningstjenesten imot det.
- Og president Johnson? - Han vil bare oppfylle Deres ønsker.
Men jeg må tenke på hans sikkerhet. Landet klarer ikke enda et slag.
Om han bestemte, gjorde han alt for å etterkomme Deres ønsker.
Og hvem bestemmer, mr. Valenti?
I morgen venter vi jo nesten 100 statsoverhoder...
- 103. - De har sikkert rett.
Jeg tipper at de vil avgjøre selv.
Hemmeligstemplede etterretninger som jeg ikke kan drøfte.
Våre agenter i Genève snappet opp en trussel mot de Gaulle.
Hvis han nekter å delta i opptoget, kan andre følge hans eksempel.
Jeg forstår.
Jeg skulle ønske vi kunne etterkomme Deres ønsker.
- Jeg beklager. - Ikke gjør det.
- De og Johnson har gjort så mye alt. - Farvel, mrs. Kennedy.
Kan De gi en beskjed til begravelsesgjestene?
Selvsagt.
Si til dem at jeg går med Jack i morgen.
Alene, om nødvendig.
Og si til de Gaulle at hvis han vil kjøre i en pansret bil eller tank, -
-vil jeg ikke klandre ham.
Og det vil nok heller ikke flere millioner seere.
Hvorfor gjør De dette, mrs. Kennedy?
Jeg bare gjør jobben min.
- Vil De skrive ned dette? - Syns De jeg burde?
Ja.
Vi lever alle videre lenge etter at vi dør.
Presidenter vil komme og gå.
Hver eneste av dem vil se opp til Jack.
Som veileder, som inspirator.
Hva vil De si til dem-
- som sier han ikke fortjente det? En så stor begravelse?
Han var en god president, men han vant ingen borgerkrig.
Det var begravelsen til USAs president.
Deres mann kjørte bil, han red ikke på hest.
Det skulle vært flere hester, flere soldater, mer gråt.
Flere kameraer.
Jeg går ut fra at jeg ikke får skrive noe av det.
Nei. For det har jeg aldri sagt.
Kanskje Jack ikke hadde tid til å beseire kommunismen.
- Men jeg husker... - Hvis jeg får lov.
De befant Dem midt i alt.
Det må være umulig å få det rette perspektivet fra der De sto.
Men jeg kan forsikre Dem om at det var litt av et syn.
Nancy sa de ville dele min sorg. Det lot jeg dem gjøre.
Men etterpå gikk det opp for meg at all pomp og prakt, -
-alle mine krav om å ære ham-
- ikke var til ære for Jack eller hans ettermæle.
Det var for min egen skyld.
Jeg skrev et brev til ham. Natten før vi flyttet kisten til Capitol.
Vil De høre hva jeg skrev?
- At jeg ville dø. - Det forstår jeg.
- Gjør De? - Ja.
Hvis ikke De ber meg om tillatelse.
Nei. Bare de rå og selvopptatte begår selvmord.
Jeg håpet at hvis jeg gikk på gaten ved siden av Jacks kiste, -
- ville noen være så snille å gjøre det for meg.
For øynene på hele verden? Et berømt liv, en berømt død.
Jeg søkte aldri berømmelse. Jeg bare ble en Kennedy.
Jeg sa til alle at jeg ikke husket noe.
Men det er ikke sant. Jeg husker alt.
Den første kulen, bang.
Og så bang.
Jeg kunne reddet ham.
Jeg skulle oppfattet at det var et skudd og skjermet ham.
Jeg prøvde å stanse blødningen, men da vi kom til sykehuset...
Den natten og alle netter siden ba jeg om å få dø.
"Gud, la meg være hos min mann."
Får jeg...?
Men jeg har ikke...
Håndskriften Deres er ikke altfor leselig.
De har satt Deres avtrykk på USA de siste par dagene.
Det er historien.
Å miste en president er som å miste en far.
De var som en mor for oss alle. Det er en god historie.
Hele USA så begravelsen. Fra begynnelse til slutt.
Selv om flere årtier... vil folk huske...
...Deres verdighet og storhet. De vil bli husket.
Det tjener et formål. Min mann har mange møter i denne delen av huset.
Folk venter på sitt møte i foajeen. Barnevogner kommer ut og inn.
Nå kan de sitte ved dette bordet og vente på ham.
Han vil komme inn og... Mr. president.
- Mrs.... - Mr. Collingwood.
Mrs. Kennedy har vist oss rundt i Det hvite Hus-
- og har fortalt om hva hun restaurerer.
Hva mener De om forvandlingen?
Hun har gjort en stor innsats for-
- å føre oss nærmere de som bodde her før oss.
Enhver som kommer til Det hvite Hus som president-
- ønsker det beste for sitt land, men blir også stimulert av-
- tanken på å leve så nær de menneskene-
- som er en del av vår historie, men faktisk levde i disse rommene.
Kanskje noe blått? De sier at det styrker ånden.
Vi legger alt på lager til du vet hvor du skal bo.
Det er en siste ting som er mye viktigere enn alt det andre.
Hver kveld før vi la oss... Vi hadde en gammel platespiller.
Så hørte vi på plater. Hans yndlingsplate var "Camelot".
- Musicalen? - Det er så flaut.
Alle sitatene til Jack var greske eller romerske.
Og den siste sangen av "Camelot" hører jeg hele tiden.
"La det ikke bli glemt, -"
-at det et kort, strålende sekund-
"-var et Camelot."
Jack elsket historie. Det var stoffet han var laget av.
En liten gutt med skarlagensfeber ligger og leser i sengen.
"Kong Arthur og ridderne av det runde bord". Det er jo Camelot.
Vanlige menn som står sammen i kampen for en bedre verden.
Ikke misforstå meg nå, Jack var ikke naiv.
Men han hadde ideer som han kunne få med andre på.
- Vil hans idealer leve videre? - Ja, selvfølgelig.
Det vil skje store fremskritt. Og det vil komme andre store presidenter.
Mr. og mrs. Johnson har vist meg så mye godhet.
Det kommer ikke noe nytt Camelot.
Ikke noe nytt Camelot.
- Hvorfor kom De egentlig? - Jeg trengte å snakke med noen.
De ber hver natt om å få dø.
De sier at barna Deres ikke trenger Dem.
De vil bare være hos Deres mann. Likevel er det ikke Dem jeg begraver.
Det kommer et øyeblikk i menneskets søken etter mening, -
- der man innser at det ikke fins noen svar.
Når denne skrekkelige, uunngåelige innsikten rammer en, -
- godtar man den, eller tar livet av seg.
Eller man slutter ganske enkelt å søke.
Jeg har levd et velsignet liv.
Og likevel, hver eneste natt, når jeg legger meg, slår av lyset-
-og stirrer ut i mørket, -
- så undres jeg på om dette virkelig er alt?
- Tenker De på det? - Det gjør alle i hele verden.
Men når det blir morgen står vi opp og lager kaffe.
- Hvorfor gidder vi? - Fordi. De gjorde det i morges.
De gjør det igjen i morgen.
Men Gud har i sin uendelige visdom sørget for-
-at det er nok for oss.
"Atter engang uttrykker mrs. Kennedy ønsket om-
- at de to barna de mistet skal gravlegges hos sin far."
Fikk du det? "Hun ønsker at de alltid skal huske-"
-at det et kort, strålende sekund-
"-var et..."
Ja, Camelot.
Jeg håper De får en god kveld, mrs. Kennedy.
- Han skrev ned hvert ord. - Hjelper det Dem å leges?
Det har blitt trykt over hele verden.
Kanskje alle vil tro på Camelot nå.
Folk vil gjerne tro på eventyr.
Og mener De at De har skildret ham riktig?
Jeg tror at de skikkelsene vi leser om-
- til slutt er mer virkelige enn de vi har ved vår side.
Jeg burde visst at det var for mye forlangt å bli gamle sammen.
Og se barna vokse opp.
Mørket forsvinner kanskje aldri. Men det er ikke alltid like tungt.
Kom. De venter oss i Arlington.
I Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn.
Her bodde John F. Kennedy og hans hustru Jacqueline, -
- da han var USAs president 20. januar 1961-22. november 1963
Jeg var bare så glad for at han var stolt av meg.
For jeg var gravid og kunne ikke støtte kampanjen hans.
Så kom vi til Det hvite Hus, og alt det jeg alltid hadde gjort, -
-var plutselig vidunderlig.
Det blir straks lagt merke til hvis førstedamen gjør noe annerledes.
Jeg var uendelig glad for at Jack kunne være stolt av meg.
Det var våre lykkeligste år.
Oversettelse: Tron Furu Scandinavian Text Service 2017